Iz raznijeh krajeva : pripovetke Sima Matavulja
ПОШЉЕЛЊИ ВИТЕЗОВИ. 67
Туклин пођоше. Птичари се зачудише, што их пропусти без поздрава. Најкраћи му поздрав бјеше овако: |
— Здрав уранили, два Г...вића! У лов, а: Лупешки сине, отад ти одире сиромахе, а ти хваташ птице! А тај дроњо дигао главу, откад се кљука, твојим мрвама! А камо вам И-хан, мој стари зпанац,“ Ваљај, платише ми: И-хан и стари јарац, а вас до згоде, сакраментхинајн!
Тако их је обично испраћао ријечима, а тога јутра ћутке пође за њима.
Кад бијаху на крају заграђа, стаде Туклин, спусти двије крлетке вабаца, наслони се на тојагу с ћуком, као на бојно копље, пак ће оштро:
— Што си пристао ва нама, Илијаг
=— Што ми је драго! -
— Па-па-па, шта олш% — забобоњи конте, иза леђа Туклину.
— Па-па-па, свој пут, куд ме вољ-вољ-вољ! запјева Илија, подражавајући птицама.
— Натраг! — ивдера се Туклин, млашив се за паб.
Илија. се раскорачи.
= 0, о, чудна момка, растрижењака! Што је то за пасом, болан“; Дед: вајир!
Иза њих забакташе мазге и гомила чељади наиђе; тежаци уранили на посао.
Десети и његов помоћник једанак заграјаше: како им се насиље чини на царској цести.
— Идем путем. Ето што они зову насиљем!
— Па иди, али не за нама! — виче Туклан.
— Што си наумио, крвопијог — тобож се обрецну неки младић.
— Моје ми душе, брате, немам никакве вле примисли! Рад сам научити како се лове птице, да тијем штогод зарадим. Могу ли ми, дакле, они бранити да не идем за њимаг
— Не, борме! — рекоше сви.
— Али, ако баш то није по вољи шјор-конту,
5»