Iz raznijeh krajeva : pripovetke Sima Matavulja
ПОКТОР ПАОЛО. 4 129
Кико стругну кресавицом о стегно. У вратима. не бјеше кључа. Ухвати за кваку и стаде трескати њом, па викну:
— Марија!
Горе затутњише тешки кораци и чу се женски глас:
— Ко зовег
— Наши смо! вели Кико... Брзо доље!
Њека крупна женска, носећи свијећу, тромо пође низа стубе, па, изразом неповјерења, заустави се и запита:
— Шта хоћете;
— Откључајте ова врата, одмах! рече путник.
— Бог с вама! поврну она... Кико!
— Откључај одмах, или ћу их разбити! викну човјек, сав дршћући, немило преображен. Кике устукну, те прошапта њешто сдушкињи, нашто се она врати, оставивши их опет у мраку.
— Сад ће она одмах донијети кључ, рече Кико меко. меко.
Домало сиђе носећи: кључ. Путник јој га истрже, узе и свијетњак, а њој махну, да одлази. Факин унесе оба ковчега, а онај, свијећом за њим, поче равгледати стијене, кутове, таваницу, као да тражаше њешто.
— Соба је суха и доста пространа.
— Јест, шјор!
– Али нема, кревета! И претрпана, је! све као што ви заповиједате!
— Ба. К ревет ће се унијети, а изнијеће се ове дрангулије, заврши он показујући руком на силне слике, огледала, столице, два канабета.
— Али има других камара! усуди се рећи Кико.
— Ба! дрекну човјек... Отвори тај прозор па иди! Нека те исплати Карло!
— Бог ви дао здравље! вели Кико отварајући стакла... Али тјор-Карло неће ми ништа дати! днам ја њега!
Кико то изговори блатим гласом и погледом. али ономе отиде поглед на њеки црни углачани сто,
ИЗ РАЗНИЈЕХ КРајЕВА 9