Naša književnost
Из заробљеничког дневника 539
Јеси ли ти у небу свијао од родних својих река и од младих зора. и од безумних снова стас свога далеког другаг
Јеси ли и ти у ноћи слушао како ти дивља трава — да ли у Гданску крај мораг — на прагу кућном клија и дом ти поткопава2
На руци ми је од туђинова гвожђа црвена гривна, која жеже траг ране без пребола.
У срцу страва... И буна твоја, гола.
Да ли те је исти овај силник, који и мене, овамо довукао, брат: од моје крви2
Да ли те је с Балтичког Мора, где се ћилибар лови, или с балканских река од друга отргаог
Да ли је и теби, друже, кућу ископаог
Слутиш ли да си ти први, а ја потоњи од наших страна што мре овако срамно сред ових ропских уза»
Ћутиш. Ти ћутиш у даљини. Бар реч да ми прозбориш, док се небо ово глухо, глухо и ниско, тек мало одигне да наша прадревнз киша, од тебе, из незнани мртве, довде доплови.
Ћутиш у страви. ;
Али бол твој без суза тешко пада по мени.
и рана твоја — на мојој руци крвави. ж
Па гледам у ту руку крваву, и гледам у мутна небеса, а у мени, негде на дну, можда крај срца, чујем песму:
Ах, сини, сини, Сунце да огрејем руке, да одагнам муке и бауке!
Узалуд.
Узалуд куцам у небеске двери из магле ове густе,
узалуд лупам рукама зрачним да златан зрак пропусте.
+
Кад се над Шлеском небеса затворе ни сто Сунчевих кључева
не могу да их отворе.
Неће да их отворе.
Узалуд куцам,
Заган, 20 маја 1941