RTV Teorija i praksa
Kuća od drveta (La maison des Bois) Morisa Piala, autora filmova Golo detinjstvo i Nećemo ostariti zajedno oduševio je svežinom tona i prirodom razgovora; samo „prave” osobe, kompleksne i dvosmislene kao život, ne stereotipne. Ovaj feljton pokazuje da je uvek moguče izaći iz određenog koda. Ali ne iz svakog koda. Autentičnost jednog dela meri se njegovom slobodno shvaćenom „umetnošču”. Ona briše konvencionalne ograde običnog „učenika” da bi rekla više. A svako „različito” delo ide dalje na putu istinitog. Ogledalo verno, ogledalo koje deformiše; „zatvoreni” kčd sličnoga ili „otvoreni” k6d kreativne mašte koja najbolje favorizuje fenomene identifikacije karakteristične za masovnu kulturu? Još jedanput pisma televizijskih gledalaca povodom feljtona Voljena Žanik, nude široko polje studija zapanjujuće spontanih reakcija ove vrste. Na primer: „Sada ništa više ne mogu da učinim, feljton je završen, a ja nisam zadovoljna!” „Nadamo se da čemo kroz nekoliko dana ponovo na ekranu naći poznate ličnosti i nastaviti da ih gledamo...Maštale smo tokom pedeset epizoda. Mnoge devojke od osamnaest-dvadeset godina volele bi da budu na mestu Žanik pored mladića kao što je Bernar.” OPSENA SLIKE Postepeno su analizirani i drugi elementi koji su se javili tokom istraživanja. Prvo, pod pojmom feljtona javlja se jasno osećanje nemoči i frustracije, posebno zbog nezadovoljavajućeg „lažnog kraja”. Publika zahteva „obaveštenja”. Uostalom, svakodnevni sastanak transformiše ličnosti iz feljtona u prave prijatelje, u meri u kojoj se govori o „kontaktu” sa osećanjem da se lica sa ekrana poznaju kao osobe koje su se stvarno srele. Odatle familijarnost koja nastaje kao posledica ove „blizine”, u stvari sasvim fiktivne. Mnogo je jača misteriozna konfuzija između heroja i gledaoca: projektovana identifikacija javlja se u punom svetlu („biti na mestu Žanik”, „ја se isto zovem Žanik”: „devojka Žanikinih godina”).
96