Srpski književni glasnik
ЕКСТАЗА.
Кад испијем и последњу чашу,
Заиграће соба преда мном.
На сваки удар сата
Нешто ће се макнути.
На први удар столице ће се искривити
И помаћи,
На други удар сто ће се стињити,
А на трећи удар чаше са вином издужиће се. И све ће бити лако, нежно и течно.
А тад ћу ја, : На четврти удар сата, Својом 'мртвачком руком, | Ударити по столу
Као дрветом:
Так.
Истопиће се чаше, И све ће бити дим.
Тада ћу пружити руку
Нежно
На један мост у даљини, Светао, танан, и румен,
И скрхаће се. :
Па ћу пружити шаку на небо: Нек остане жиг моје шаке
На плаветнилу далеком.
Па ћу пружити руку у ноћ, Да ухватим неколико звезда, И да их као пилиће
Принесем образу,
Да чујем како им мала срца куцају, И узећу белу крту лобању,
И у црне очи усућу вина,
До вршка.
Да се веселим и срчем вино, И рушим беле прозрачне мостове У даљини.