Srpski književni glasnik
АПОТЕОЗА МЛАДОСТИ.
И кад покушам кадкад у самоћи,
С нешто још снаге и полета од пре, 6 Да за рад седнем у самачке ноћи,
До мене давна хармонија допре.
Но у том часу — кб мукли убица Брига живота свакодневног ступа, Отрже перо из руке и с лица Светлост ми брише и сузом га купа.
Тад осећање неко, страно мени,
Горко и силно, с дана прошлих скоро, Раздире застор и снови румени
Ко бледе сени ближе ми се споро.
Богате мисли, блиставе идеје,
Све скупа ступа, што на жртву паде Слабости људској, и горко се смеје Грешној ми машти што му живот даде.
Па окрећући, погледе од мене
Сва та фаланга сухе руке пружа Визији светлој неке чедне жене
С трновим венцем, на поду од ружа.
И док се њено кратковечно биће
Гаси посред њих на постољу цветну,
Мени — кд судбе последње откриће Џин један пружа кошуљу костретну. ДАНИЦА МАРКОВИЋ.