Srpski književni glasnik
Вечити Путник. - 259
И ја видим друге пределе, и боје Друге, с пуно сунца, с две големе воде, Где шлепови ниски укотвљени стоје
И бродови пуни у даљину броде,
Где над мирном водом, у вечери вреле, Бде старинске куле с мрке цитаделе...
Никад !... — Стара Госпа рече: Нек Морава, Која нас је одхранила, и гроб буде.
И у српској души никада не спава
Жеља да се лежи сред рођене груде.
Но ја, драга Госпо, ја баш слабо марим Да ли ће ми- туђа земља кости крити,
И, ни мало занет убеђењем старим,
ја знам, ма где да су, шта ће с њима бити.
|
|
|
Али сад! Још једном! Душа ми је рада
| Добре моје земље и њезиних дражи,
| Где првипут слушах (и веровах тада) Причу о животу, о Шареној Лажи. Можда никад више! — Збогом! — Снег још пада, Све трагове брише, завејава све,
И под тешким белим покровом, без јада, Ко огроман лабуд сва природа мре.
e М. М. РАКИЋ.
17 *