Srpski književni glasnik
ВЕЧИТИ ПУТНИК. (ПИСМО.
Ja сам био створен, Госпо, да се родим, Да. живим и умрем, све у истој кући, Да целог живота, никуд не мичући,
У истоме куту разговоре водим;
А ја белим светом расух живот цео; И на обалама где је вечна плима,
И- у сваком граду, сваком месту има По кап моје крви и мог срца део.
• Ко раскинут Ђердан, снизали се моји
Дани, разбацани, туђи један другом,
И у луталичком мом животу дугом
Нигде један спомен уз други не стоји. .
Сад сам силом ћуди, Госпо, не знам чије На северу мртвом, где се мрзне море, Где ниједна тица пропевала није,
Где прастаре шуме никад не шуморе,
И где снежне јеле што столећа броје Као беле дувне непомичне стоје...
Све су јутрос јеле обвијене снегом
И дрвене куће, ко од снега целе, + Под црквеним торњем спокојно се беле
Кбо шатори бели под победним стегом.
Но мисао моја није тако бела.
У мени се буди опет чежња стара
И, шапћући тајно, ко вечерња врела, Пред очима мојим старе слике ствара,