Mamajevo razbojište ili Bitka na Kulikovom polju između Rusa i Tatara : istorijska priča iz 1880 god.
— Па могли сте познати по хаљинама и оружју.
— Какве хаљине и оружје! све су то зверови развукли... По где — где нађе се рука или нога, а чија је — руска или татарска — то једини Бог зна.
Старац замишљено климну главом. А на игришту се орише еребрнасти гласови младежи:
А ми уздом свиленом — свиленом, Ој Дид — Ладо, свиленом — свиленом...
— А куда се деде Боброкг питаше старац, ослушкујући песме.
— Прича се, да се претворио у сигавог курјака, и побего у Тмуторокан.
— Дакле он није Вољга Свеслављевић 2
— Какав те снашао Вољга Свеслављевић 2!
— А може бити да је био Боброк Вољга.. но сигурно није хтео да остане у Москви...
Баш у тај мах, иза једне шумице помолише се неки путници, а беше их пет — до шест. Ови путници беху обучени у некаке рите. Иђаху полако, и поштапаху се дугачким штаповима.
Путници се приближише игришту. Играње престаде — чу се радосна вика и усклици:
— Боже мој! Доброгњева — Доброгњевушка дошла!
— Јарополушко! јеси ли то ти!
— Верхослава! Милолика! јадне наше робињице!
Ово доиста беше робље, које пре пет година заробише татари у селу Карачарову, и Арашша их одведе у Орду.
Храбри Јаропук, као што нам јо познато, дао је реч да ће из ропства побећи, ла је реч и одржао: Он је из ропства побегао, и девојке собом одвео.