Pesme i drame / Milutin Bojić
М. БОЈИЋ
И нек твој лепи лик му тутањ смири Да стане, да те помилује меко И да охуји далеко, далеко.
И док се твоје око тихо шири И око тебе низ мириса плете Да чујеш моју душу пуну сете.
ХХШ
Читаве ноћи сажижу ме, пеку Некдашњи снови проживеле среће И тешки сумор сагиба ми плеће И само чујем смрти тешку јеку.
И жудим косу твоју тако меку.
А чежње моје, све дубље, све веће, Очајна неман црном косом среће
А око грли пучину далеку.
И све је пусто у околу целом И раскош боја звони ми опелом К'о сјајни пролог неке пратње грозне.
О чему сјај тај што дан очарава Кад моја срећа на дну Прошлог спава“ И тихо јецам сред вечери позне.
ХХМ
Сав сјај што ноћу крај мене се јати Сва празна ласка страсно ме целива И хучном игром жуђен идол скрива И оргијама сунца ход ми прати.
О, ја бих хтео сав тај раскош дати, Да срце кришом тајну сласт проснива. У капљи светој што се ћутке слива, За којом жудно сав мој живот пати.