Srpski književni glasnik
ЛУТАЊЕ.
Одзвања тишина у сунчаном кругу, И контуре кућа смириле се у сну. Гледајући дан и бесконачну дугу,
У сјени фасада и ја тако уснух.
А лијепо је небо поврх тих кровова, Обасјано дахом што веже и спаја. Лутајући градом залуталих снова, Гледам: мене зове незнана домаја.
Затворене двери. Кораци без звука, И зидови вјетром бијени и кишом. Моје чело глади једна добра рука, А модра се ласта сакрила за нишом.
Из празних се соба одмата тишина
Као неко клупко зачараног конца.
K'o неке гитаре. К'о јека виолина.
Попут цвијећа пада дах звончића и звонца.
У екстази жутој изгара апсида,
И са торња иде лепет молитава.
Са стакленим оком мачак испод зида Гледа како тече дан и сан и јава,
И како се прозор отвара, и како Титрају на стијени одрази и сјене;
И паук се спушта крај жљеба, полако. На прозору цвијеће мирише и вене.
Голубиња крила као мана с неба Спустила се тихо до мојих рамена. Идемо ли трагом лијепих успомена
Очи склопит' треба, руке склапат' треба.
НИКОЛА ПОЛИЋ.