Srpski književni glasnik
ом пе 4
з
НЕМИР МРТВИХ.
То је била тешка ноћ за тешким даном!
Ноћ увелих снага, ноћ умрлих бића,
Ноћ чудних ветрова, заспалих открића,
Ноћ страшне смрти у том врту раном Младости, тужне младости што вене.
Огрн' о сам покров среће убијене!
Кораком немим испод неба плава Ишао сам ходом тешких сомнамбула, — То је био толко сан колико јава Шетао алејом заспалих зумбула, Потрвеном стазом где је крин до крина.
Опојан мирис белих рузмарина!
И док парк овај тежак мирис кади, Видим све више да је све то гробље, Хумка до хумке, које време гради, Под којим лежи оковано робље Вечитим ланцем самртнога мира.
Снага и полет, ведрина и лира!
Ништа!... И страсти, и жеље, и наде Одбациле су живот што донаша Само бол, сумњу. Моје силе младе Живе животом старог робијаша,
Не желе живот промене и бола.
Али зар им ни ја не дам мира више2