Pesme i drame / Milutin Bojić
М. БОЈИЋ
И он се сећа фанфара и труба, Што језом туђе стресале су дворце, И славе, што је са победног стуба Цвећем његове засипала борце.
Тад, к'о изаткан паучином ноћном, У дугој бради и с руком на мачу, С порфиром, круном и у ставу моћном, Срете га Деспот, и реч му се зачу:
„Зар не сећаш се да путем изгнања К'о сенка твоја ја сам те пратио, К'о бледи символ вере и уздања, Кад јецао си и кад си патиог
Јер ти си одблес мојих болних дана: И ја сам, негда, без престона стола, Лутао преко вода и пољана,
Кад судба мач ми у срце забола.
МИ цео народ чуо сам да цвили
И тешке ланце врелом сузом роси. Сунце из дечјих зеница су пили Крвници моји у скерлетној чоси.
МИ видео сам разваљена села, Храмова мојих спаљена кубета
И дворац који поруга је сплела
'И поља, како пожар врх њих цвета.
Чух врисак жена на заблудном пиру И јаук деце на врху мачева,
Чуо сам цео народ да запева
Над крвљу која кључа у кондиру.
Не поклекнувши, горд са своје вере. "Скупљеном крвљу пољане обојих, И видех, враг мој стегове да дере 'И ковитла се од удара мојих.