Srpski književni glasnik
456 СРпски Књижевни ГЛАСНИК.
ток борбе, а султанови муслими све се више раздрагаваху очекујући да ће Црна Гора бити покорена. Напрегнутост п запетост између једне и друге стране расташе свугде непрестано, тако да је свакога часа могла планути општа борба. На Духове (1862) проли се крв у Београду, па са султанова града полетеше топовека зрна на кнежеву варош. То је могла бити варница да пожар букне, али се умеша јевропека дипломатија, те њеним посредовањем буде умирена Србија неким уступцима. Јевропа се умеша и у преговоре између Цариграда и Црне Горе, која у очајној борби већ подлегаше. "o посредовање уштеде кнезу Николи неке од мучних погодаба које му је Омер-паша наметао.
Али су ипак губици српски у Црној Гори били тада врло велики, а добици у Србији мали.
Па опет таки евршетак није ни променио ни поколебао намере српске, него само изазвао озбиљније спремање за велико национално дело. Стадоше се утврђивати везе између Србије и Црне Горе за заједничку ратну акцију. Обе државе спремаху војску и војне потребе. Кнез Михаило у Србији настави уређивање народне војске, која у своје редове прими све што беше народа за оружје, а народ се с одушевљењем одазва том позиву на дужност. Србијини оФицири уређују и вежбају Црногорце. Цео народ, сваки Србин у кнежевинама сматра у то доба ствар народнога ослобођења. као нешто своје, и свак ради на њему колико само може. Свак е нестрпљењем очекује час кад ће се борба почети; свак би, у грозничавој узбуђености, убрзао тај почетак; свак. је се одушевљењем готов да у то угази. Међутим, полазећи са широкога националнога схватања, траже се везе са српским муслимима у Босни и Херцеговини. 'Го беше дотле готово невиђена појава, јер према њој чили и губи се оно што је пре огледао Илија Гарашанин из Београда и владика Раде са Цетиња. А. муслими, како још не беху заборавили kana су насиља и нечовештва претрпели од етамболеких Туркуша, прихватаху руку која им се пружала. Ишло се и даље, те је утврђен споразум о заједничкој радњи па чак и о заједничкој будућности са