Srpski književni glasnik
БЕО ВУЧЕ.
(Сјај: де Тлие)
Около је пустош, а на голом вису Пијан очајањем у несвести гледа, Занемео човек лица сузна, бледа, Уза ромор мисли које мисли нису.
И док се кроз сутон уз акорде меке У клонулом молу, немоћном и мртвом, Врши сад опело над незнаном жртвом Тихо плачу елфе из даљне далеке...
..„Громови и ужас и пурпурна буна; Од алегре страшног цела земља јечи, Уза дивљу песму без смисла и речи, А небом се ваља разбешњена Луна.
Црвена, огромна, посрће и јури
За увреде давне где ће да се свети Крвавоме пиру на крвавој мети,
А облака за њом чопор нагли тмури...
У то, из плавкастог, тихог мирног мора
Замишљена сетно устала је вила, На љиљанском лицу туга јој је била, Док тамо, далеко, свитала је зора.
Станислав ВИНАВЕР.
'
,
4
|
4
- "
~
8
ке 4 4
,
4
а
•
“ Х
по о и ез ћоа— ав Да ај сћ