Srpski književni glasnik
“= Ц ". МИА а -
ПОТРОШЕНЕ РЕЧИ. 87
Дворски не одговори ништа. Он није волео ову девојку да је узме за жену, али ипак... новост је била || страшна, и он заусти да каже:
— Што није причекала док не умрем.
Али се савлада, и рече: |
— Не кривите је... она је имала право. |
Ова реченица се једва чула и наличила готово на уздах. ||
У соби наста тишина. С времена на време, млади човек је кашљао и избацивао велику · количину жута шлајма у једну мараму.
Цаја му поправи јастук да му глава не буде ниско, и пусти га да се искашље.
—- Хоћете ли да узмете штогод — рече му она, готово кроз плач. — Какав лекр
— Ја сам их доста узимао, али ништа не помаже... Дајте ми мало од вашега слатког.
Девојка отвори теглу, нађе једну кашчицу, донесе чашу свеже воде, и принесе му.
Болесник испи чашу до дна.
— Дајте ми још мало. Ово слатко ме опомиње на моју мајку. Она га је увек имала и говорила да је лековито... Хвала, Цајо.
Младен, који се био мало подигнуо из постеље, опет леже.
У соби наста још несноснија тишина.
— Па шта радите иначе — опет ће девојка, тек да се не ћути.
— Сит сам свега. Све ми се досадило... и једва чекам да се и са мном једанпут сврши — закрешта једва чујни глас болесников.
Млада девојка се стресе. Она осети у овој реченици трагедију целог једног живота. Даље није могла остати, те се диже,
— Ако вам устреба штогод, — рече му она при поласку — јавите ми преко газдарице. Моја мајка вас је поздравила и рекла ми да вам то кажем.