Srpski književni glasnik
За Дон Карлоса! 249
— Али, сто му мука, ја га познајем. То је оно марвинче
нто ме умало није бацило у Гарону. Човек са Сан-Есшебана !
Бакарно лице ћутљивога слуге не мрдну на те речи.
— Шта ћеш, животињо 7
На једном малом послужавнику који му он пружи, стага је једна савијена хартијица.
| И ако решен да се не чуди ничем, Оливје ипак не мо-
таде прочитати без извесног изненађења: „Моли се Господин "војвода де Пренесш да изволи саопштити да ли жели при-
мити јушрос свето причешће.“
| -— Затвори најпре прозор, рече он човеку.
Овај послуша. Очигледно, он је разумевао француски, ко га није говорио.
| — Колико је сати 2
| Човек му показа, на камину осветљеном бледом свет-
аићу, часовник: седам сати и четврт.
| — Дај ми писаљку.
С друге стране хартијице, Оливје написа просто: „Го-
| 4 подин војвода де Пренесш жели: прво, да му се донесе до-
ручак; друго, да га осшаве на миру!“
Но — Носи то ономе ко те послао!
j Оставши сам, он се лениво протеже, и стаде да разми-
ља о неизвесностима начелничке кариере.
; Његова размишљања била су краткотрајна. Неко наново
| залупа. , /
i: — Hanpen!
| Ћутљиви слуга појави се опет, носећи шољу чоколаде
ои слатке земичке.
— Спусти то овде, и севај!
Једна друга хартијица била је прикачена за сервиету.
i с „Није него, рече у себи Оливје; хоћемо ли ми да про-
– ведемо цело јутро играјући се писамцима 7“
с На другој хартијици биле су ове речи: „У пола девеш
оћи Ће се по господина војводу де Пренесш, да би му се дала
"објашњења која је он у праву да шражи.“
4 „Имам један сат пред собом,“ помисли Оливје.
Он доручкова на тенане, и врло слатко. Затим хтеде да
види предео. Планине, покривене стегом, биле су сасвим близу,