Iz raznijeh krajeva : pripovetke Sima Matavulja
ОШКОПАЦ И БИЛА. 197
њекот сиромаха, младића у Миљево. Ошвкотал, гБутит, отиде у град и не одљути се за десет дана! Павица умрије послије њеколико мјесеца. Јадна. јој мати Шимица пресвисну од туге и од ударапа. Ошкопац прозли се још горе.
Мијо Лопушина, вративши се једног дана из трада, послије вечере, изненади оца:
— Ја сам. ћаћа. загледао пуру! Ја не знам... Ја бих је..... |
— А чија, је: пита ћаћа.
— Из Билица, Бикановића.
— А кад је ти познаде;
— Виђао сам је, једном, идући у град, другом. враћајући се. Ишла је вазда с матером. Данас су ручали у крчми.
— Јеси ли говорио с њом:
— А-ја! Како бих, без тебе; Говорио сам са старом.
— 0 томе;
— А-ја! Онако! Каже зна. по чувењу, нашу кућу.
— А цура, каже ли шта;
Младић слегну раменима. =>
Антун, који то слушаше разјапљеним устима. заптита:
— Је ли лијепа г
— Онако, није висока! одговори Мијо.
— Како је зову“
— Билом! Име јој је: Била!
— дар је бијела као снијег“ припита Антун.
Мијо прште у смијех. Вртећи главом и показујући прстом на огњиште, задуго не могаше од смијеха, најзад изговори:
— Ен' онака, као онај лонац!
— Штаг Онака, као лонац пита брат,
— Црна! Црна сва, као, Арапкиња!
— Џа ти се свиђа
—- А свиди ми св. А бал зато што је црна... А мирна је, као овчица; то се види! А чврста је као кремен; то се види! А види се, да је... за мене. Што!